Det finns en fras man säger när nån dör.
Vi säger den till patienters anhöriga.
Det finns jourrum för sånt.
Vi säger "jag beklagar sorgen".
Typ II brukar ge låg födelsevikt och underutvecklade lungor.
Efter förlossning brukar barnen dö inom några timmar eller dagar.
Ert barn kan också få frakturer intrauterint.
- Förlåt, sa du "intrauterint"? - Ja.
Går mitt barns skelett sönder i min mage?
Där han ska vara som tryggast?
- Du... - Nej, jag...
Kan han känna det? Det kan han, va?
- Han har alltså ont. - Återigen: Jag beklagar verkligen.
Det är en passande fras. Och en tom sådan.
Den börjar inte ens täcka det som sker.
Den låter oss vara empatiska, utan att tvinga oss att känna.
- Den skyddar oss... - Döden inträdde 18.40.
...från att känna samma smärta. Samma mörka, obevekliga smärta.
En sån smärta kan svälja en levande.
Och varje dag tackar jag Gud för det.
- Jag trodde att de åkte hem. - De ville prata lite till.
Varför ringde ni inte? De behöver nån som känner dem.
- Nån som gör det... - Vad?
...trevligt. Jag vill göra det så trevligt det kan vara.
- Du bryr dig verkligen om dem. - Ja, de är mina vänner.
Därför ska du inte vara med. Dina känslor ska inte komma in i det här.
Jag vet inte vad som kan hjälpa dem, men April är inte din patient längre.
Det finns inget sätt för mig att göra det jag måste göra-
-och det jag tror att jag borde göra.
Det finns alltid ett sätt, hjärtat.
Vi ska göra så här: Ni väljer en dag, nån gång snart.
Ni bokar in er för induktion och föder er vackre lille son.
Sen ger ni honom ett namn och låter döpa honom.
Du får hålla barnet, be för honom och sjunga för honom.
Du ska få titta på honom-
- och lägga alla hans ansiktsdrag på minnet.
Det ska du göra så länge han lever.
Du ska göra det tills Gud tar honom.
Så ska du göra det.
- Kan du göra det åt mig? - Självklart.
- Jag gör det för dig, honom och oss. - Okej.
Jag ska hålla honom tills Gud tar honom.
Det låter fint.
Gud kanske låter honom stanna.
- Vi kanske får ett mirakel. - Så, ja.
- Jag ska be om ett mirakel. - Okej.
- Herre...! - Bailey.
- Vad är det? - Förlåt, jag ville be om en tjänst.
- Kan du ta jouren i helgen? - Varför det?
- Jag vill hälsa på Derek. - Jag kan inte.
Ben och jag är ensamma i helgen.
- Det är därför jag frågar. - Och det är därför jag säger nej.
Herre...!
Men för tusan! - Du vet vad jag tänkte säga.
Flytta bädd 3 och 4 till brännskadeenheten.
- Vilket kaos! - Det blir så utan Kepner.
- Tar du skottskadan? - Hur är det med Kepner och Avery?
- Jag skriver in femurfrakturen. - Vänta.
- Var är Kepner? - Hon och Avery är lediga.
Herregud! I dag? Vad ska vi göra för dem?
- Blommor? Nej. - Vad kan vi göra för dem?
- För vem då? - Kepner och Avery.
- Blommor? - Mat? Vem lagar mat?
- Ingen. Jo, Kepner. - En fruktkorg!
- Sluta. - Ett kort? Okej, jag ska sluta.
Jag tände ett ljus i kapellet. Det kändes bättre sen.
Ge dem lite andrum. Det är allt de vill ha.
Du ville prata om dr Hermans tumör. Ska vi ta det över en lunch?
Jag... kan inte. Jag måste jobba.
Drew Hawkins ska få ett gliom bortopererat.
- Ser ni ljuset? - Nej, det är kolsvart.
Jag har varit helt blind i en månad.
Men luktsinnet har jag kvar. Är det syrenparfym?
- Lavendelschampo. - Varför har Drew blivit blind?
- Det beror på skador på synnerven. - Bra jobbat, dr Lavendel.
- Kan vi visa henne tricket? - Visst.
- Fånga! - Häftigt för en blind kille, va?
- Hur? - Kortikal blindhet.
Hans ögon ser fortfarande, men signalerna är undermedvetna.
När jag minskar ner tumören kanske synen återställs.
- Så att jag kan se igen? - Jag hoppas ta bort hela tumören.
- Du får åtminstone mer tid. - Jag vet. Men chansen finns?
Den finns.
- Vad har ni? - Brenda Bonaman, 44 år, skottskada.
Hon har vridit axeln ur led.
- Vem sköt henne? - Min man.
- Inte med flit. Det var en olycka. - Är du säker, Howard?
- Liknar jag en älg? - Jag ringde ju ambulans.
- Nu lugnar vi ner oss. - Rum ett.
Axeln är ur led. Jag skulle vilja söva ner henne.
Det kan vänta. Hon har skador i struphuvud och underkäke.
- Hon ska opereras direkt. - Förlåt, Brenda!
- Varför sköt du? - Jag skulle ställa bort vapnet.
Vi hade varit och jagat änder. Jag ville åka till Belize.
- Det regnar i Belize. - Jag har inte blivit skjuten där.
- Vad gör ont? - Allt!
- Haglet är nära stora blodkärl. - Vi får öppna henne.
- Howard! - Jag är här, Brenda.
- Vi måste gå. - Warren, ta proverna. - Jag behöver dem omgående.
- Vad kommer att hända nu? - Vänta här. Vi kommer med besked.
Vi tar väl hand om henne.
- Vad gör jag med den här? - Ge den till receptionen.
Men gå till labbet först. Be dem skynda på analysen.
- När gick du och lade dig i går? - Inte alls, förrän i morse.
Jag är alldeles svettig om händerna.
Jag behöver några namnteckningar innan vi börjar.
Jo... Vad händer efter det? Hur börjar vi?
Jag visar er till ert rum.
Sen ger jag nåt som vidgar cervix, och sen pitocin.
Sen vet kroppen hur den ska göra. Här har ni födelseattesten.
- Har ni valt ett namn? - Inte än.
Skriv på, så fyller vi i resten. Här är samtyckesblanketterna.
- Vi skrev väl på dem? - Nej. Vi gör en inducerad abort.
Fostret är 24 veckor, så det skulle i teorin gå att rädda.
De här blanketterna som bekräftar att ni inte vill det.
- Båda två. - Vad är nästa papper?
Det är... dödsattesten.
- Menar du allvar? - Redan?
Det är bäst att klara av allt nu, så att ni slipper tänka mer på det.
- Vill ni ta en minut? - Ja, gärna.
- Jag ville bara bilda familj med dig... - Jag vet.
- Det här är inte rättvist. - Nej. Jag vet.
Jag struntar i vad hon säger, jag skriver inte på!
Jag visste inte ens att kapellet fanns.
Nu går vi.
Jag upptäckte den. Fostrets sjukdom.
- Jag vet, men det... - Jag önskade dem illa.
Jackson lämnade mig för henne och jag önskade dem lidande.
Jag såg dem i lunchrummet och önskade dem matförgiftning.
- Sen upptäckte jag det här. - Du önskade dem inte det.
Om inte du hade upptäckt det hade nån annan gjort det.
Det är inte ditt ansvar, bara ett tecken på din kompetens.
Okej. Nu ska jag ge en blind man synen tillbaka.
Zola får inte kakor efter middagen, och Baileys filt ligger i torktumlaren.
- Du ska prata med Jo. - Du erbjöd dig ju.
- Nej, jag har jouren. - Vad är det?
Wilson är ju en gangster! Jag lämnar mina barn med min person.
Satt Cristina Yang barnvakt? Knappast!
- Prata med Jo. - Nej.
- Bad hon dig sitta barnvakt? - Hon vill åka och träffa Derek.
- Hon kan fråga mig. Jag är en person. - Nej, och du vill inte vara det.
- Söv ner henne. - Det gör så ont!
- Vi ska ta hand om axeln. - Nej, det är magen.
- Vänta lite. Hon har ont i buken. - Hämta ultraljudet.
Jag ser inga skador på torso eller benen eller...
Bailey, det där behövs inte. Ser jag det jag tror att jag ser?
- Herregud! - Vad är det?
- Ring förlossningen! - Vilken månad är det?
- Va? - Är du gravid?
- Det är ju omöjligt! - Be dem skynda på.
Jag är inte gravid. Jag kan inte få barn.
Jo då. Jag ser barnets huvud nu.
- Anderson? - Inte efternamn som förnamn.
- Jag har ett efternamn som förnamn. - Jag borde ha tagit nåt hemifrån.
- Jag gillar... - Nej.
Han må vara din favoritmorbror, men inte Norbert!
Norbert är ungen som blir mobbad. Det ska inte vår son bli.
Är ni redo för...
Jag kommer tillbaka.
- Okej, det är dags att byta om. - Nej, vi har inget namn än.
Vi kanske bara får några minuter ihop med vår son.
Ge mig en minut, bara! Jag vill...
- Jag vill vänta, utifall att... - Vad?
Det sker, Jackson. De sker.
Mirakel sker.
Det finns saker som vetenskapen inte kan förklara.
Tänk om det här är ett sånt fall, och så väljer vi det här...
Varför diskuterar jag det med dig? Jag kan inte göra det här.
Vart ska du?
- Ring förlossningen igen. - Tryck där.
Ta in en kuvös.
- Märker man inte att man är gravid? - Sånt händer.
- Varför såg vi inget? - Proverna? - Jag gav dem till en AT.
Jag gav dem till dig, så du får leta rätt på dem. Nu!
- Vem fan har lämnat de här? - Vad vill du?
- Sånt hände aldrig med Kepner. - Jag kan ta dem.
Om obstetrikern inte hinner hit, vem ska då fånga?
- Du. - Nej, du.
- Jag är inte gravid. - Är det värkar igen?
- Det är min axel. - Vänta.
Ge lidokain. - Brenda, vi kan inte söva dig än.
- Sök pediatriker. - Jag är inte gravid.
- Jo då. - Jag kan inte få barn, enligt läkarna.
De hade fel. Du får det snart. Nästa gång måste du krysta.
Syremättnaden sjunker. Luftvägen är blockerad.
Herregud. Vi är snart klara, Brenda.
Krysta, okej. Ett, två, tre...
Bra, bra! En gång till.
Krysta!
Nej, nej, krysta inte. - Hon tryckte ut det levrade blodet.
Kompress! Håll emot här.
Bailey, det är lugnt.
Du klarade det, Brenda. Du har en dotter, Brenda!
- Vet du hur man gör? - Ingen aning.
Du... Satt Yang barnvakt åt Meredith?
- Jag visste det! Mer ljuger. - Nej, hon gjorde det.
Cristina tog med Zola hem, och när blöjan skulle bytas-
- höll hon fram henne som en påse riskavfall.
Cristina pluggade och åt Zolas mat medan jag låg på golvet och lekte.
- Vad gör du i helgen? - Jag gör det inte för dig.
Helvete!
Hans ögon funkar alltså fortfarande.
Tumören är i hjärnbalken. Han får knappast synen åter.
- Du skulle... - ...försöka.
Är det ett nytt fall? Du skulle ägna dig åt mig på heltid.
Jag ska använda en koldioxidlaser på en mans gliom.
Samma teknik ska rädda din syn när jag räddar dig.
- Och jag som trodde att du bytt sida. - Aldrig.
- Håll hoppet vid liv. - Vi tränar alltså på Drew?
- Inför Hermans operation. - Vi ger honom fler år i livet.
Kom. Be radiologen skicka upp allt.
- Söv ner henne. - Får jag hålla henne?
- Vi måste hjälpa dig andas. - Jag måste hålla henne.
Jag ska undersöka henne. Hon är här när du vaknar.
Om vi väntar så kan hon förlora dig. Låt oss arbeta.
Jag beklagar, Brenda.
- Hon har kammarextraslag. - Va?
Det är nog... - Ultraljud och ge mig bilderna.
Var är du? Helvete!
- Var är vad? - Det borde vara ett hagel där.
- Det är inte det. - Då är det i hjärtat.
- Hon har VT. - Ge 75 lido och ta nya bilder.
Sök kardiolog! - Inga fler överraskningar, Brenda.
- Jag gav dem till en AT. - Jag hittade dem på en ställning.
- Vilken AT? - Jag vet inte. Hon var mörkhårig.
- Hej, Richard. - När jag hittar henne är hon dödens.
Hej. Jag har jouren i helgen. Kan du ta den?
Förlåt, men Catherine Avery är här och har det tufft.
- Jag vill finnas till hands. - Jag hittar nån annan.
- Vad har hänt? - Släpp det.
- Allt väl? Du kan berätta för mig. - Helst inte.
- Du sa att det var viktigt. - Det är bara sex.
Akutsex. Med min man.
- Jag borde ha släppt det. - Jag sa ju det.
April, vänta! Du har rätt om mirakel.
De sker. Hjärtan börjar slå igen och cancer försvinner av sig självt.
Jag har sett det. Det sker, ibland.
Men det här är inte så, April.
- Jag vet. - Det är inte rätt!
Det är inte rättvist.
Hela livet har jag trott på en Gud som är rättvis.
Han gav mig ett kall.
Jag räddar liv varje dag och börjar bli den Han vill.
Sen händer det här!
Det är ren grymhet. Det känns som om Gud skrattar åt mig.
Om det här är ett test så får jag underkänt.
Alla år av tillit och tro och bön...
Om det här var rättvist, bara lite grann...
...då kanske jag skulle kunna...
Jag kan inte. Jag måste gå och jobba.
- Du driver med mig. - Nej.
- Där är er dotter. - Brenda kunde inte bli gravid.
Det var hon. Det var din fru, med skottskadan.
Hon kunde inte bli gravid. Vi försökte i många år.
Alla läkare sa att det var omöjligt. Brenda var förkrossad-
-och arg över att vi inte kunde få barn.
Nu har ni det.
- Vi visste inte att hon var gravid. - Sånt händer.
Det var därför vi jagade och åkte till Bali och sånt.
Jag sa: "Om det bara är vi två så får vi göra oss till ett äventyr."
Men hon ville verkligen ha barn. Jag också.
- Du kan hålla henne om du vill. - Får jag det?
Ja! Hur mår min fru?
Hon kommer att dö om jag inte tar ut haglet ur höger kammare.
- Jag måste in. Förbered bypass. - Hur blev det så här?
- Hon höll aldrig sitt barn. - Du gör ont värre.
- Jag tar lårbensartären. - Akutvagn!
Ladda till 200.
- Maken undrar hur hon mår. - Undan!
- Jag har en puls. - Sinusrytm.
Det är ett mirakelbarn. De trodde inte att de kunde få barn.
- Du gör ont värre. - Skalpell!
Hon dör om jag inte får ut det.
Gud...
Jag vet inte. Jag vet inte...
...om du finns eller inte.
Eller om du kan höra den som inte vet om du finns...
...eller om du bryr dig om vad man säger, men...
Gud, Yahweh, Buddha, E. T., vem du nu än är...
April... vet. Eller hur?
Hon tror. Hon behöver dig. Så...
Hjälp henne, snälla.
Hjälp April.
Hon älskar dig. Hon behöver dig.
Snälla, hjälp henne!
Snälla.
- Tänk att se dig här. - De ville vara ifred...
...så jag håller mig borta.
- Vad kan jag göra? - Hur många månader har gått?
Sen den där dagen i Boston.
- Ungefär sex. - Sex månader...
Och det krävdes nåt sånt här för att du skulle ringa.
Jag ville ringa, flera gånger, men...
Richard, jag tycker att vi inte ska prata om det just nu.
Okej.
Om jag kan hjälpa till...
Om det finns något, vad som helst, jag kan göra för dig eller dem...
- ...så finns jag här. - Jag vill bara vara ifred.
Rör på lasern hela tiden.
- Ta bort en cell i taget, som damm. - Utan att bränna underlaget.
Just så. Hermans tumör sitter på synnervskorsningen.
Vi återställer Drews syn, men skyddar hennes.
- Hörde du det? - Vad?
- "Återställer Drews syn." - Släpp det.
- Jag visste väl att du tänkte så. - Det är fullständigt omöjligt.
- Det såg jag efter 20 minuter. - Varför fortsätta?
- För att förbättra min teknik. - Det är... Då borde du sluta.
- Varför? - Av skuldkänslorna?
- Över vad? - Att använda honom som försöksdjur.
- Jag kan inte öva på en människa. - Du tänker på dig själv.
Det här har inget med dig att göra. Det här är Drews sista, smala hopp.
Jag tänker på vad jag ska säga till honom.
Det borde du också tänka på, inte på dina skuldkänslor.
- Öka flödet. - Kom igen, börja slå!
Vi måste använda ström. Ladda till 20.
- Laddat. - Undan!
Igen. Det har varit en tuff dag. Hon blev skjuten och fick barn.
Brenda! Du ska hålla ditt barn, förstår du?
Du har en dotter som vill träffa dig. Se till att det händer.
- Du ska hålla henne. - Undan!
Jag klarar det här, om du...
- Vill du inte ha mig här? - Jo, akuten funkar inte utan dig.
- Jag behöver dig här. - Jag vill vara här.
- Ingen har sett min AT. - Jag känner dem alla.
- Vad heter hon? - Jag vet inte. Hon är mörkhårig...
- Där är hon! - Hallå!
- Varför gjorde du inte som jag sa? - Förlåt, jag vet inte...
- Varför har du kvar de här? - Sluta. Nu!
Du jobbar inte här, va?
- Vad heter du? - Wendy.
Det är dokumentation för en avliden patient.
- Vem var patienten? - Min fästman.
Ni kom hit i går.
Jag kunde inte åka hem.
Döden inträdde...
Michael och jag besökte en stuga där vi funderade på att ha bröllopet.
Sen kom en lastbil och... Alla har varit jättesnälla.
Jag fick ta en dusch och låna kläder, för mina var täckta med...
Jag var nere i lunchrummet och de gav mig mat.
Sen gick jag upp till BB och tittade på barnen.
Det kändes lite bättre då.
Jag är ledsen om jag förstörde nåt, jag visste inte...
De sa att jag kunde ta hans saker när jag var redo.
- Jag har inte varit redo. - Jag vet.
Vi skulle göra så mycket. Det var nu vårt liv skulle börja.
Vi skulle bilda familj... Nu är allt borta.
- Wendy, tror du på Gud? - Ja.
Men Michael gjorde inte det.
Det är lugnt. Du kan tro för er båda.
Du har förlorat nån och det gör ont-
- men du kommer att klara av det. Du kan överleva det här.
Du är stark.
Det är ingen fara.
Du kommer att klara dig, det lovar jag.
Samuel Norbert Avery. Så ska vår son heta.
- Ska han? - Ja.
- Jag fick nog det jag väntade på. - Okej.
Vi kan åka upp igen. Jag är redo.
Meredith, mina planer har förändrats. Jag kan ta jouren åt dig.
Tack, men så viktigt är det inte.
Lyssna på nån som ångrar alla gånger han inte åkte.
Åk dit och hälsa på Derek. Det är faktiskt viktigt.
Men jag har ju ingen barnvakt, och Amelia jobbar...
- Jag finns här. - Va?
Jag flyttade hit, ensam, och ser dig som min vän.
- Ja, men... - Om du nånsin behöver nåt...
Om du behöver hjälp med nåt, då finns jag här.
- Jag kan inte be dig sitta barnvakt. - Det gör jag gärna!
Jag leker på golvet och lagar mat.
- Lagar du mat? - Och bakar.
Jag älskar barn, och barn älskar mig. De är mina systerbarn.
- Jag sitter gärna barnvakt. - Du måste inte baka.
Okej, men får jag det?
Vi fick bort 98 procent av tumören, så du får leva i några år till.
Jag har inte vågat öppna ögonen än.
- Du kanske ska göra det nu. - Okej.
- Vem är vem? - Ser du?
Det är suddigt, men... Ja!
- Det kan bli bättre, eller inte. - Det är...
Jag trodde inte att jag skulle hoppas. - Dr Lavendel!
Du klarade det, fast du sa att det var omöjligt.
- Det var det. - Du klarade det!
Du sa åt mig att sluta. Jag vet hur det känns att ha såna odds.
Att planera och kämpa, trots att det kanske inte ger nåt.
Det omöjliga begärs av oss.
Om du inte orkar fortsätta leta efter ljus även i djupaste mörker-
-utan att sluta, då lyckas du aldrig.
Det jag ska göra med Herman blir mycket svårare.
Jag måste träna, på alla sätt. Om du inte vill göra det-
- då borde du inte jobba med mig, eller ens som kirurg.
- Allt väl? - Ja.
Att tända ett ljus hjälpte. Tack för tipset.
- Howard... Är allt väl? - Ja. Nej.
- Det har hänt mycket. - Nog för ett helt liv.
- Är du redo? - Ja.
Är det hon? Är hon på riktigt?
Här är hon. Det är mamma!
Har man sett?
Du liknar din pappa. Du har hans haka.
Han tog tag om mitt finger.
Sen släppte han igen.
Vi kan inte komma för nära.
Om vi kände ett uns av den kärlek och glädje...
...som våra patienter tar farväl av...
...då skulle vi aldrig klara av det.
- Är det över? - Ja. De ska få en minut.
Tack för i dag. Det hade varit tungt.
Det är aldrig lätt för någon.
Vi säger "Jag beklagar sorgen"...
...och hoppas att det ger nåt.
Kan du bara ta hem mig?
Ta hem mig, bädda ner mig och bara hålla om mig?
En form av stöd.
En form av frid.
En form av avslut.
Nånting gott.
Ett uns av skönhet, mitt i det djupaste mörker.
Mitt barn levde i 43 minuter.
En oväntad gåva...
...när den behövs som mest.